Vår neste gjest er et fenomen innen frisoloering: Alex Honnold.
Det er noe jeg ikke forstår.
En liten feil, et lite feilgrep, da faller du ned og dør.
Det virker som om du skjønner det.
- Ja. - Ja.
Alle kan i teorien dø når som helst.
Soloering gjør at det føles nærere og mer tilstedeværende.
Føles det annerledes å være der oppe uten sikring?
Uten sikring er det større konsekvenser og mer fokus.
Det er en helt annen opplevelse.
Jeg presser ikke bare på helt til det går galt.
Det er ikke sånn jeg ser det.
Kanskje det er derfor det er farlig. Kanskje jeg er så tett på -
- at jeg ikke ser at jeg er på vei utfor stupet.
OK.
Jeg tenker risiko og konsekvens. Når jeg frisoloerer, -
- er risikoen for å falle ned lav, men konsekvensene er store.
Jeg liker å kunne ta noe som virker farlig og gjøre det trygt.
Har det en positiv eller negativ innvirkning på damefronten?
Damefronten? Alt i alt har det vært negativt.
Jeg reiser for mye. Og jeg bor i en bil.
La oss snakke om klatringene du har gjort.
Frisoloeringen opp Moonlight Buttress.
Da jeg gjorde det, var det banebrytende og ekstremt.
Men det føltes ganske enkelt og trygt.
Men du stoppet ikke der. Din neste utfordring var Half Dome.
Half Dome var dobbelt så høy som noe annet jeg hadde prøvd tidligere.
Frisoloering er så farlig -
- at mindre en én prosent av fjellklatrere prøver det.
Alex har gjort over 1000, men dette var den tøffeste.
Jeg ble redd noen plasser og fikk litt panikk.
Det må man jobbe gjennom.
Hva er neste skritt i frisoloering?
Jeg har tenkt på El Cap, og hvert år tenker jeg:
"Det er skremmende."
Jeg har vurdert det, men tenkt at det er for skummelt.
Jeg er på vei til verdens flotteste dal.
Vi dro til Yosemite da jeg var barn. Vi fikk alltid småkaker og kald melk.
Vi satt oppe over Tunnel View. Den beste utsikten over Yosemite.
Når man ser El Cap, tenker man: "Der er det. Spennende."
El Cap er verdens mest imponerende fjellvegg.
YOSEMITE NASJONALPARK CALIFORNIA
VÅREN 2016
Jeg elsker å være i bilen.
Jeg føler meg ekstra komfortabel siden jeg har bodd i den i ni år.
Jeg stjal familien min sin flerbruksbil.
Min far døde da jeg var 19 år. Han hadde livsforsikring.
Jeg hadde nok til å klare meg.
For seks år siden bodde jeg på en parkeringsplass -
- og brukte 88 cent på middag.
Det er flott å bo i en bil, -
- men man vil gjerne ha et bad. I hvert fall en dusj.
- Du har fått deg en kjæreste? - Nesten.
Hun støtter meg og vil at jeg skal være meg selv. Vi får se.
Jeg kommer nok til å ha mange kjærester.
Når det kommer til å klatre og oppnå store ting i livet...
Jeg velger nok alltid klatring over en kjæreste. I hvert fall foreløpig.
- Hvor mange har du klatret den? - Sikkert 40.
- Frisoloering? - Nei, det har ingen.
- Hvorfor har du ikke gjort det? - Se på det. Det er skremmende.
Jeg har vurdert det hvert år siden 2009. Jeg har tenkt: "I år."
Så klatrer jeg opp, og tenker: "Nei, ikke i år."
Men jeg får ikke ro i sjelen før jeg har prøvd.
Hvis jeg gjør forberedelsene og fremdeles ikke vil, -
- da er det for fremtiden.
Eller for noen som ikke har noe å leve for.
Da jeg vurderte El Cap var det mange usikkerhetsmomenter.
"Jeg kjenner ikke det henget eller den klippen."
Mye var usikkert.
Hvis drømmen er å soloere El Cap, da må jeg vite hva som kreves.
Et mentalt bilde av hvor de utfordrende partiene er -
- og hva de innebærer.
Hvis jeg skal gjøre det, tror jeg Freerider er den beste ruten.
- Hei. - Hvordan går det?
Hei sann.
Jeg setter den på klatreselen. Vil du lede, eller skal jeg?
Jeg syns vi skal gjøre som sist. Du kan lede an.
- Jeg klatrer så langt jeg kan. - Ja.
Tommy har kommet, og de skal klatre opp Freerider.
Jeg skal prøve å filme det og det henget.
Så kommer jeg meg ut.
- Har vi nok tau til det? - Ja.
Jeg klatrer opp med Tommy for å se hvordan ruten er.
Jeg vil se hva som er skummelt og hva som ikke er det.
Der er tauene fra første klatring.
Tommy har vært min helt siden jeg var barn.
Jeg hadde ikke plakater av ham, -
- men det var på samme måte: "Tommy er så kul."
Tommy viste at man kunne friklatre på El Cap.
Tommy utforsket hele fjellveggen.
Flere av rutene hans har ikke blitt gjentatt, de er for vanskelige.
Det kulminerte i Dawn Wall, prosjektet hans over mange år.
Kanskje verdens tøffeste fjellvegg å klatre.
Jeg har vært besatt av El Cap i årevis.
El Capitan er helt ufattelig stor.
Det er 975 meter ren granitt.
Det ser ikke ut som at det er mulig å klatre den.
Jeg forstår Alex godt. Generasjoner av fjellklatrere har følt det samme.
Den ble først besteget i 1958, av Warren Harding.
Det tok 46 dager -
- fordelt på 16 måneder, for de kunne ikke gjøre det i strekk.
De måtte bore skruer inn i granitten og dra seg opp.
Siden da har det vært midtpunktet innen fjellklatringen.
Jeg har klatret her i 20 år, men vil aldri gjøre det uten tau.
Man kan ikke gjøre feil.
Forestill deg en prestasjon som ville gitt gullmedalje i OL, -
- og at man dør om man ikke vinner gull.
Sånn er det å frisoloere El Cap.
Man må gjøre det helt perfekt.
I dag går jeg gjennom flere scenarioer.
Jeg ser på bevegelser og kroppens posisjon, -
- og hvordan det vil være i den posisjonen uten tau.
Det er mye man kan gjøre med tau.
Men hvis det er borte... "Kan jeg stole på det grepet?"
Herregud, jeg har så vondt i beina.
Jeg er utmattet, hånden min gjør vondt.
Jeg er helt ferdig. Dette koster krefter.
Det er lenge å tenke på noe i årevis uten å snakke med noen om det.
Spesielt en som Tommy.
Da jeg krysset over, så jeg ned og tenkte: "Dette er skremmende."
- Man er så utsatt... - Der har man i hvert fall grep.
Ved Freeblast er det flere steder hvor du bare har ett grep.
Frisoloering er veldig personlig. Man snakker ikke om prosjektene.
Jeg forteller aldri noen om det fordi jeg ikke vil ha ekstra press.
Intervjuere spør alltid om El Cap:
"Vil du gjøre det?" "Nei. Kanskje, vi får se."
Men jeg tenker egentlig: "Ja, det skal jeg."
Jeg pleide å være superkresen.
Da jeg var 19-20 år, eller mellom 20 og 24, fant jeg ut -
- at jeg måtte spise grønnsaker. Jeg gikk systematisk til verks.
En av gangen. Det fungerte bra. Nå spiser jeg hva som helst.
Jeg sluttet å spise kjøtt for tre-fire år siden av miljøhensyn.
Jeg gikk mer inn i det etiske aspektet i etterkant.
La oss se hvordan dette blir.
Mange syns nok dette er grusomt: Syltet chili og egg.
Som barn likte jeg ikke rar mat. Jeg var redd for alt.
Jeg var sjenert som barn. En litt dyster sjel.
Melankolsk, kanskje.
Jeg elsket å leke med Lego og spille dataspill.
Etter at jeg begynte å klatre var jeg i hallen hele tiden.
Jeg hadde få interesser og hobbyer.
Jeg var ikke kul. Jeg vokste opp i Sacramento.
Min videregående skole var i IB-programmet, -
- så alle var intellektuelle barn.
Det var greit å være en rar einstøing, -
- for utdanningen var lagt opp slik.
Jeg begynte å klatre ute og dro mer til leirplasser, -
- men jeg turte ikke snakke med noen, så jeg klatret alene.
Jeg kjente ingen og ville ikke prate med noen.
Det smaker nydelig. Jeg har overgått meg selv.
Sterk chili gir det en ekstra piff.
Som barn elsket jeg å klatre i trær og bygninger.
Da jeg gikk på skole her, klatret jeg på taket.
Så... Ja. Det er skremmende å snakke til ungdommer.
Jeg hatet å stå foran klassen.
Men man kommer over det og blir mer komfortabel.
- Der er det spørsmål. - Ja?
Hvordan er det å gjøre hobbyen til en karriere?
Det beste man kan gjøre er å tjene penger på noe man elsker.
- Det er gøy å få betalt for det. - Hvor mye penger har du?
Jeg har nok rundt 40 dollar i lommeboka.
Nei, jeg har en del.
Som en sånn passe suksessrik tannlege.
- Herr K? - Kan du fortelle om fondet ditt?
Jeg startet et humanitært fond for fire år siden.
Denne videoen gir en smakebit på det.
Klatring har ført meg rundt om i verden -
- og vist meg hvordan folk lever.
En milliard mennesker har ikke elektrisitet.
Jeg ville prøve å skape en motvekt.
En tredjedel av inntektene mine per år går til veldedighet.
Som solcellepanel-prosjekter.
Noe hjelper folk ut av fattigdom, i tillegg til miljøet.
- Nå kan du gå ut. - Hei.
Jeg møtte Sanni i Seattle, og vi har vært sammen siden.
Dette er første stevnemøte vårt, i Las Vegas. Vi klatret noe sammen.
Jeg valgte ruten. Jeg visste at hun ville bli forbløffet.
- Er hun en klatrer? - Sanni driver litt med det.
Hun har nettopp startet. Men hun er ikke en klatrer ennå.
Kan du se hjerteformen foran der? Freerider ligger til venstre for den.
Dette er hele dalen. Vi kjører her.
Dalen svinger slik. Alle fjellveggene er her og her.
OK.
- Kanskje jeg skal lese denne. - Nei.
Alex holdt foredrag i Seattle i fjor. Jeg visste ingenting om ham.
Du har samme skjorte på halvparten av bildene.
Jeg har ingen til å hjelpe meg med garderoben.
Da jeg skulle få boken signert, ga jeg ham nummeret mitt.
Det var en spøk med en venn som utviklet seg.
Han var søt, og brutalt ærlig. Men det syns jeg er tiltrekkende.
Den står veldig usikkert.
Han er morsom og sær. Det syns jeg er interessant.
- Skal vi posere? - Den rikker seg ikke.
Den gjør det. Hva snakker du om? For din skyld.
Jeg venter... OK.
Når du blir spist av mygg, begynn å klatre. Ha på taubremsen.
- Jeg venter. - OK. Kom når det passer.
Det er gøy å ha kjæresten her. Hun er søt og liten og lager liv.
Hun tar ikke mye plass. Det gjør livet bedre på alle måter.
Holder du meg stramt, Alex?
Dette er nervepirrende.
Jeg firte Alex ned og så ham gå ned det siste stykket, -
- så glapp repet fra hendene mine og gjennom bremsen, og han falt ned.
Jeg holdt ikke øye med repet.
Jeg tenkte: "Herregud, hva har jeg gjort?"
- CAT-skanningen viste to brudd. - De fokuserte for lavt.
Etterpå ville jeg gjøre det slutt med henne.
"Dette er ikke bra for klatringen."
Men hun sa: "Vil det gjøre livet ditt bedre?" Jeg sa: "Nei."
Dette vil føles litt ubehagelig.
Jeg sa: "Jeg tror du kan ha begge deler."
"At du kan både ha kjæreste og samtidig dyrke klatringen."
Pust ut.
Bruddene var ikke så alvorlige.
Jeg kan klatre hvis jeg tar noe mot smerten.
Men det var litt rystende.
Jeg kjenner folk som har falt veldig langt og overlevd.
Men jeg trodde ikke at jeg ville klare meg.
Nå forestiller jeg meg å falle 50 meter.
Da ville kroppen min knust.
SOMMEREN 2016
TAGHIA, MAROKKO
Jeg var her for første gang i 2012, rett før Yosemite, -
- og det ble min beste sesong i Yosemite noensinne.
- Hva sier du, Alex? - Du er halvveis. Tauet ser bra ut.
Denne steinen er bra.
Klatringen her i Marokko er god trening til El Cap.
Det vil gjøre ham sterk og gi ham trening i å bevege seg i fjellet.
Å flyte rundt i fjellveggen sammen med Alex er avhengighetsskapende.
Hans holdning til risiko gjør at man føler seg uovervinnelig.
Det er forlokkende, men for meg er det ikke så lurt.
Det føles litt som en lyte å klatre med Alex.
Som å røyke når man drikker øl.
"Jeg gjør det ikke til vanlig, men av og til..."
- Sånn, kompis! - Fett!
Vil du lese det du har skrevet i dag?
Det står: "Bey-veggen 7C+, et fall, for sliten, for lite trent."
Skriver du noensinne: "Jeg så en stor einerbærbusk"?
- Nei, ikke i klatreboken. - "Jeg savner... Hunden min."
- "Og moren min." Nei? - Nei. Nei.
OK. Jim følger dere halvveis ned.
Claire henter dere ned i bunnen.
- OK. - I mellomtiden filmer vi veggen.
Når vi er forbi drar dere opp til toppen?
Jimmy og jeg har jobbet sammen i ti år og klatret overalt.
Vi forbinder alle tre, ikke sant?
Når vi kommer til Yosemite er vi nok, som Cheyne sier, "trente".
Jimmys team er profesjonelle klatrere.
De er de beste til noe sånt.
Jeg syns det er kult. Jeg skal klatre med vennene mine.
Mikey, vi bør plassere en her. Man kan se hele ruten.
Vi setter 100 meter der og en her. Dobbelt opp.
Jeg har kjent Alex siden han begynte å klatre i Yosemite.
Jeg har filmet ham frisoloere en håndfull ganger.
Vi har vært er par vintre i Sør-Amerika.
Det har blitt en del. Vi er ofte sammen nå.
Jeg er redd for at det skal skje noe med ham.
Jeg takket nesten nei, og jeg tror Jimmy tenkte det samme:
"Vil vi være en del av dette?"
Jeg har alltid har problemer med å filme frisoloering.
Det er vanskelig å ikke forestille seg sin venn gjøre noe farlig, -
- mens man filmer, som kan sette press på ham, -
- og at han faller ut av bildet og i døden.
Vi er nødt til å jobbe med det og klare å forstå at det vi gjør -
- er noe vi kan leve med, selv om det verste kan skje.
Folk som bare vet litt om klatring, tenker: "Han har kontroll."
Men folk som virkelig vet hva han gjør, er vettskremte.
Faren min sa alltid: "Du må ikke isklatre eller frisoloere."
Hvordan var din far?
20-30 av vennene hans omkom i fjellveggen
Nå har jeg 30-40 venner som har omkommet i fjellveggen.
- Så mange? - Ja, jeg talte dem.
- Ikke venner, men bekjente. - Ja, som Kyle Dempster og Scott.
Ingen av mine nære venner har omkommet.
Jeg vet ikke...
Alle som virkelig har dyrket frisoloering er døde nå.
John Bachar var en pioner innen frisoloering.
Han falt i døden, 52 år gammel.
Den amerikanske klatreren Sean Leary er død.
Sean døde i Utah og ble nylig funnet.
Derek Hersey klatret i Yosemite. Kroppen ble funnet lørdag morgen.
Hersey klatret alene, uten tau.
De fleste som tøyer strikken, tenker: "Det som skjer, det skjer."
Soloeringen har trent ham mentalt.
Han blir ikke så følelsesmessig påvirket som mange andre.
Det er mer et resultat av fortiden din, -
- ikke bare genetisk.
Mange har spekulert i hvordan jeg håndterer frykt.
Folk tenker: "Han må være avhengige av fare. Det må være noe galt."
En skribent forslo en MRI-skanning, -
- og jeg tenkte det kunne være en god ide.
Man skanner hjernen og ser om alt er der.
Vi starter nå. Trykk på knappen når du ser et nytt bilde.
OK.
Kanskje jeg er et slags misfoster.
Flere ekskjærester har sagt at jeg har en sinnslidelse.
At noe er galt med meg.
"Følelsesmessig stabil?" Enig.
"Genial. Tenker dype tanker?" Uenig.
"Finner feil i andre?" Delvis enig.
"Skremmende å klatre fjell? Kan ikke styre egne impulser?"
"Er deprimert?"
- Er hjernen min intakt? - Ja, og den er interessant.
De to prikkene i på toppen av skjermen er amygdala.
Det er interessant. Du har ingen aktivitet i amygdala.
Det skjer åpenbart ikke så mye i hjernen min.
Virker ikke min amygdala?
Den virker, men den krever mye høyere stimulering.
Ting som vanligvis stimulerer oss andre fungerer ikke for deg.
Kanskje den bare er trett etter mange års overanstrengelse.
HØSTEN 2016
Jeg er i god form, men en stor del frisoloering er mentalt.
Den store utfordringen er å styre sinnet sitt.
Man kan ikke kontrollerer frykten. Man unngår den.
Søren. Unnskyld, Alex.
Mange snakker om å undertrykke frykten. Jeg ser annerledes på det.
Jeg utvider komfortsonen min ved å øve på bevegelsene.
Jeg jobber gjennom frykten til det ikke er skummelt lenger.
Nei, nei, nei...
Det er så glatt.
Men Freeblast har gitt meg gåsehud i årevis.
Man står på bittesmå avsatser.
Små variasjoner i fjellets overflate.
Sklir du, kan du ikke holde deg fast.
Det er to små kontaktpunkter, -
- og når man tar et skritt opp er det bare ett.
Det ser mye bedre ut i dag enn i går, men vi får se.
Jeg falt nok ti meter.
Vi var i tau, Sanni ga meg tau, og så bare falt jeg.
Jeg vet ikke hvordan.
- Bøy den opp og ned. - Jeg klarer så mye...
- Det ser ut som en forstuing. - OK.
Vi kaller det forstuing, men det er avrevne leddbånd.
Kan jeg dra på tur hvis jeg holder den i ro?
Hold deg i ro et par dager. Etter det er det bare opptrening.
- Kan jeg gjøre det verre? - Hvis du gjør for mye for tidlig.
Den trenger du ikke holde.
Jeg kan bekymre meg, men hvis han ikke gjør det vil han angre.
Hvis vi ble gift og fikk barn ville jeg i mye større grad si -
- hva jeg mener er en akseptabel risiko.
Han skulle tatt skoene på.
- Han er sta. - Sta.
- Jeg trodde du kunne gå nå. - Ja, men...
- Du skal presse deg. - Jeg har lyst på vannmelon.
- Så bra at du har en slave. - Ja, det er jeg veldig fornøyd med.
Kommer du til å klage uansett hvordan jeg skjærer den?
Jeg vil bare ha vannmelon.
Jeg hadde lyst til å legge skylden på Sanni.
Jeg har ikke vært skadet på syv år. Så kommer en jente, -
- og nå blir jeg skadet hele tiden.
Det ser ut som du hogger ned et tre.
Når de sier "aktiv opptrening" -
- så betyr ikke det at man skal gå rundt overalt.
Jeg ville vært glad hvis han ikke drev med frisoloering.
Jeg er har satt pris på at han aldri har sagt når han skal frisoloere.
Jeg kunne sagt: "Det skal du ikke gjøre", -
- men hadde støtt ham fra meg, for det er livet hans.
Når han driver med frisoloering føler han seg levende.
Det er da han virkelig føler.
Hvordan kan man i det hele tatt tenke på å ta det fra noen?
TRE UKER ETTER SKADEN
Jeg kan stå på en fot mens jeg tar på meg selen. Det er en seier.
Jeg har ikke hatt på meg klatresko siden skaden.
Den er veldig hoven og øm.
Man er avhengig av anklene sine i denne typen klatring.
Freerider er 1000 meter med slik klatring.
Alle de jeg kjenner som har forstuet ankelen sier: "Det tar et halvt år."
Gjør jeg det ikke innen en måned, må jeg vente til neste år.
For et par år siden fortalte han -
- at han aldri hadde hatt et uventet fall.
Nå har det skjedd to ganger på én måned.
Det er noe man begynner å tenke over.
Natten før han ringte drømte jeg at han kom inn i huset vårt -
- og begynte å gråte, noe Alex ikke gjør.
Han sa han hadde falt og viste skadene sine.
Han trakk opp ermet, og et bein falt ut. Det var sinnssykt.
Det var en veldig livaktig og merkelig drøm.
Neste dag ringte han og sa han hadde falt.
- Hei. - Hei, Ingrid.
- Hei, hvordan går det? - Hei, folkens.
- Hei, Fitz! - Skal du skjære gresskar?
- Det er flott. - Det ble litt feil.
Alex sa: "Jeg vil ikke skjære gresskar. Jeg hater høytider."
Jeg liker å ha det gøy, men jeg vil ikke bli tvunget.
Vi trenger nok litt mer.
Hun vrir seg. Har du godt tak?
Stikke du meg i øyet igjen, slipper jeg deg. Nei da.
Du må løfte ham litt mer.
- Du ser litt redd ut. - Jeg føler meg litt utrygg.
Ingen i min familie klemte hverandre da jeg var ung.
Jeg måtte lære meg å klemme da jeg var 23 år.
"Alle klemmer. Det bør jeg nok lære."
Jeg begynte å øve, og nå er jeg ganske god.
- Ser du at gresskaret er en bil? - Ja.
- Er det en katt? - Jeg lagde den helt alene.
Det ser bra ut. Den så forferdelig ut.
Problemet med "E-ordet", at man elsker noen, -
- er at ingen i mine familie har brukt det noensinne.
Moren min snakket alltid fransk til oss. Som "Je t'aime" eller noe sånt.
Faren min snakket aldri om noe.
Ingen var knyttet til Charlie.
I dag ville nok Charlie fått diagnosen Asperger syndrom.
Charlies lidenskap, hans sykelige interesse, var å reise.
På samme måte som Alex elsker klatring.
Når han ikke reiste, var han ikke glad.
Når Alex gjorde noe, kalte vi ham ting.
"Slutt med det, din klovn." Det var nedverdigende.
Når man hører slikt som liten, så blir du merket for livet.
Det husker jeg ikke i det hele tatt.
Faren min nedverdiget meg ikke. Han var som en bamse.
Men han var ganske mutt.
Begge ble gladere da de ble skilt, og alt virket bra.
Men han døde året etterpå. Det er trist at han ikke får se det.
Han brukte så mye energi på å gjøre meg god til å klatre.
Men hvem vet? Kanskje mor følte at han holdt oss tilbake.
At han ikke fikk ut potensialet vårt.
Min mors favorittsitat er: "Presque ne compte pas".
"Nesten teller ikke". Eller: "Godt nok er ikke nok".
Uansett hvor godt jeg gjør det, så er det ikke bra nok.
Selvforaktens bunnløse dyp.
Det er helt klart noe av motivasjonen bak frisoloeringen.
Her er vi.
Jeg har ikke helt forstått hva som skjedde da du falt.
Vet du?
Jeg vet ikke hvorfor, men huden min var tørr og det regnet.
Det er rart at han ikke vet hva som skjedde.
"Plutselig falt jeg." Det overrasker meg.
Han er alltid oppmerksom. Eller kanskje han ikke er det.
Alex snakker om å "ha på seg rustning" når han klatrer.
Hvis man er venn eller familie, tror jeg man må ha det samme.
Da det skjedde, fikk det meg til å se annerledes på det.
Normalt ville jeg tenkt: "Han klarer seg". Men...
Det stresser meg litt, hvis du skjønner?
Jeg har ikke lyst til å falle i døden, -
- men det er tilfredsstillende å utfordre seg selv.
Den følelsen blir ennå større når man kan dø. Det er ikke rom for feil.
Søker man perfeksjon er frisoloering det nærmeste man kommer.
Det er deilig å føle seg perfekt for et øyeblikk.
Mange sier det ville vært grusomt. Hvis jeg dør, vil de si:
"Det var trist." Men livet går videre.
Det har jeg opplevd med jenter: "Jeg elsker deg."
"Nei, det gjør du ikke". Hvis jeg dør, finner du deg en annen.
Jeg vet ikke...
Kanskje det var litt for hardt.
FEM UKER ETTER SKADEN
Foten er bedre, men den er fremdeles hoven.
Tau!
Episk rappellering.
Vi skynder oss ned fjellveggen.
Vi bare koser oss.
Når man ser på soloering opp El Cap, så er det seks vanskelige punkter.
Like over bakken er usikkert punkt.
Så er det Freeblast, som jeg falt ned fra.
Så klatringen ned til Hollow Flake.
Så Monster Offwidth, som er veldig hard fysisk.
Når man er der, er det alltid en del av deg som blir knust av fjellet.
Forestill deg verdens verste pilates-time, -
- der folk pisker deg, gnir deg med sandpapir -
- og sier at du skal holde stillingen til du kaster opp.
Hvis man ikke gjør det, dør man.
Enduro Corner er i seg selv den vanskeligste soloeringen -
- jeg noensinne har gjort.
Man får ikke feste med føttene.
De holdes inn mot veggen fordi man trekker med hendene.
Jo hardere man trekker, jo bedre står man.
Det er det meste krevende stedet for armene.
Og man har klatret 760 meter for å nå Enduro Corner, så man er sliten.
Men det er dette punktet, "kjernen", som bekymrer meg mest.
Man må enten forbi Boulder Problem eller Teflon Corner.
600 meter over bakken, -
- og jeg har falt der mange ganger med tau.
Teflon Corner er som et hjørne av glass, og er superglatt.
Det gjør meg vettskremt.
Jeg presser i begge sider med hender og føtter -
- og lager veldig små bevegelser for å holde en jevn balanse.
Og det er 760 meter med luft under meg.
Det er en vanvittig tanke.
Alternativet er Boulder Problem.
Men Boulder Problem har tre meter som er utrolig vanskelig.
Det er en innviklet rute.
Høyre hånd på en sprekk, venstre på en loddrett kant, -
- og så setter man høyre fot i et lite hull.
Høyre hånd opp i en liten sprekk, venstre fot i en liten skål, -
- og så presser man inn tommelfingeren.
Det er det verste på hele ruten. Man får halve fingeren inn.
Så ruller man to fingre over tommelen -
- og bytter fot.
Venstre fot skal bort til et skrånende fotfeste.
Man bytter tommelfingre.
Så går man til venstre, til et brødformet holdepunkt.
Så tar man et karatespark over til motsatt vegg.
Det gir mening å bruke to hender, -
- for det er en bra kant så det er noe å ta tak i.
Men det virker helt vanvittig uten tau.
Bommer man, er man ferdig.
Karatesparket gjør at du føler at du faller, -
- som også er vanvittig å gjøre under en frisoloering.
Det var ikke... Jeg følte meg sterk der.
Jeg tenkte: "Det ser ikke så vanskelig ut."
Det er ikke fullstendig galskap, men vi får se.
- Tok du Ibuprofen i dag tidlig? - Jeg skal ta det nå.
- På grunn av ankelen? - Ja.
Det er ikke kjempegøy når han skal frisoloere, -
- for han er en stor del av livet mitt.
Jeg forteller Alex hele tiden at jeg elsker ham, -
- og han viser meg at han elsker meg.
Bare hopp i det.
Men jeg sier også at jeg trenger å høre det.
Alex har langt igjen når det kommer til å formidle følelser. Jeg sier:
"Noen ganger sier jeg hva jeg føler, og vil at du skal si:
'Det gir mening at du føler det sånn.'"
Han sa: "Ja, jeg forstår hva du føler."
"Jeg tror ikke du gjør det, men takk for forsøket."
Vi er et godt lag, Alex.
- Ja, kanskje ikke det beste... - Vi klarer oss bra.
Jeg er glad på Alex og Sannis' vegne.
Jeg er imponert over forholdet deres.
Men frisoloering krever stor mental styrke.
Et romantisk forhold svekker den styrken.
Det fjerner fokus, og dermed styrken. Man kan ikke ha begge deler.
Man må ha noe som gir selvtillit.
Noen ganger kommer den av at man er i kjempeform.
Andre ganger kommer den gjennom forberedelse og øvelse.
Det er alltid noe som gjør at man føler seg klar.
Man kan frisoloere noen ruter for å komme i riktig sinnstilstand.
Det er litt stressende.
Det er uvirkelig...
Jeg stoler på Alex, han er veldig metodisk.
Men hvis man balanserer på kanten, så faller man til slutt.
Noe må man presse seg til det ytterste for å gjøre.
Det er El Cap.
Det skjer små fremskritt på alle områder, -
- men av og til kommer det kvantesprang.
Hvis han frisoloerer El Cap, så er det hans kvantesprang.
Det er vanskelig å forestille seg noen alene der oppe uten tau.
Jeg kan forstå det med alle de andre fjellveggene her.
- Hvor mange ganger har det blitt? - Astroman, tre eller fire.
Men Rostrum... Sikkert 50-60 ganger.
Har du soloert Rostrum 50-60 ganger?
Den inngikk i en rute, så jeg tok den to ganger daglig.
Jeg var som klistret i veggen. Ikke av frykt, men...
Fordi man er så spent i kroppen.
- Fotarbeidet blir ekstremt bra. - Ja.
- Men det er kun for min egen del. - Ja, ja...
Etter Astroman sa folk: "Vi vil filme deg."
Jeg var ikke interessert.
Det var så viktig for meg å gjøre det av de riktige grunnene.
Jeg tror jeg gjør det og gleder meg virkelig, -
- men folk tenker nok: "Han har med et filmteam. Det er feil grunn."
Det verste med å ha med et filmteam -
- er at det endrer tankegangen din.
Jeg tror Alex nesten er klar.
Han vil øve et par runder til først.
Vi prøver å finne ut hvor kameraene skal være.
Det mentale under en frisoloering er ekstremt skjørt.
Vi vil filme uten å være i veien -
- og sørge for at han får opplevelsen han ønsker.
Det verste som kan skje, er at vi gjør noe som forårsaker hans død.
Blir det dronen? Tauene? Løsner en stein ved et uhell?
Jeg prøver å ikke falle, men det er greit hvis det bare er meg.
Men jeg vil ikke falle foran vennene mine. Det er grusomt.
Hvor vil du ha oss?
- Det er jo flate partier. - Som du går sidelengs over?
- Og et kamera over Boulder Pitch. - Det vil være distraherende.
Ikke bare det, men også...
Det er ingen som vil se det.
Jeg mener... Det er bedre å ikke ha det.
- Med noen ting tenker man... - Ja.
- OK. - Skal jeg legge planer?
Månen gikk ned klokken 04.50, og solen traff tinden 07.30.
- Solen treffer nok "kjernen" 08.05. - 08.05?
Solen må ikke skinne på "kjernen", -
- og det tar tre-fire timer å nå Boulder Problem.
For å slå solen må man begynne i mørket.
Jeg begynner klatringen klokken 04.00.
Nå begynner jeg å bli spent.
Det fredeligste øyeblikket er når man gir seg hen.
Ingen stress, ingen uro, ingen frykt. Man bare gjør det.
Jeg har de stramme skoene på. Det er spennende.
Det er som en samurai som trekker sitt favorittsverd.
Jøsses... Nå skal det flotteste sverdet frem. Jeg gleder meg.
Jeg fordyper meg i det. Det er som en jedi, en samurai med...
Så tar jeg Ibuprofen. Jeg har lagt på is. Foten min skal nok klare det.
- Hva sier Sanni til dette? - Vi har ikke snakket så mye.
Hun har spurt mye om det, og jeg har svart: "Vi får se, vi får se."
Jo færre som vet, desto bedre.
Jeg drømte at du haltet -
- fordi du hadde landet på ankelen på akkurat samme måte.
Det er hyggelig å høre, "San San".
Jeg våknet: "Jeg håper det ikke skjedde."
Det er veldig søtt.
Tar de dagstursekken din med til deg og Peter?
Nei. Sikkert til meg i morgen.
- På fjellet? - På toppen, ja.
- Skal du og Peter helt opp? - Nei, Peter kommer senere.
- Hvem skal du klatre med i morgen? - Vi får se...
OK, OK.
Vurderer du å frisoloere i morgen? Er det derfor du ikke sier noe?
- Jeg skjuler det ikke, men ja. - Jøss.
- Jøss.
- Hvordan føler du deg? - Jeg er... Jeg er spent.
- Det er spennende... - At du leser videre i boken.
Ja, altså... Nei, jeg leser ikke.
Når bestemte du deg for å gjøre det i morgen?
- I går eller i forgårs eller noe. - Jeg bearbeider det.
Jeg vil gjerne se holistisk på det: "Alle skal dø."
"Vi må gjøre det vi vil mens vi er på jorden."
Men jeg vil at du møter meg på halvveien -
- og ta med meg i beregningene når du skal frisoloere.
- Og... - Har du et spørsmål?
- Det kommer. - OK.
Vil det endre noe? Vil det endre avgjørelsene dine?
Hvis jeg hadde en plikt til å leve lengst mulig, -
- måtte jeg sluttet å frisoloere...
- Gjør mitt spørsmål det til en plikt? - Nei. Nei.
Jeg setter pris på at du er bekymret, og det respekterer jeg.
- Men jeg føler ingen forpliktelse. - Til å leve lengst mulig?
Du sier at jeg må være tryggere, men jeg kan ikke.
Jeg gjør mitt beste.
Jeg kunne latt være, men da ville man vært bitter -
- fordi du ikke kan gjøre det du elsker. Skjønner du hva jeg mener?
- Hva er klokken? - Halv fire.
- Jeg våknet ett minutt før alarmen. - Før eller etter?
Ett minutt før.
Det handler om ekstreme egenskaper og perfeksjon.
Jeg er oppdratt til at man skal gjøre sitt ytterste.
Det er også kult å gjøre noe som ingen andre har gjort.
La oss håpe det er svakere tyngdekraft i dag.
Vi sees på bakken, Huck.
- Vi sees. - På gjensyn.
Dette er forferdelig. Jeg vil ikke være her.
- Jeg vil ikke gjøre det lenger. - Hva skjedde?
Jeg jukset på klippen der nede. Du kan si det.
Vil du prate med ham?
Det er pinlig. Hei, hvem som enn er på radioen. Dette er Alex.
Jeg tror jeg kaster inn håndkleet.
- Kan du gjenta det? - Han dropper det.
Han dropper det. Det stemmer.
Det er urovekkende.
Jeg lurer på hva det var.
Jeg klarer det ikke når alle ser på. Det er for skummelt.
Jeg klarer ikke å prøve skikkelig.
- Å, hei. - God morgen.
- Jeg ga meg. - Gjorde du?
- Det er kaldt ute. - Er det kaldt?
- Hva skjer? - Ikke så mye.
Jeg dro opp til Freeblast, men ville ikke gjøre det.
- Bra for deg. - Det er litt merkelig.
Det var for mange tilfeldige folk der.
Jeg kom halvveis opp på første kant og tenkte:
"Jeg vet ikke... Føttene mine."
- Det var riktig avgjørelse. - Ja, men...
- Nå kommer det til å dra ut. - Du er ikke nødt til å gjøre det.
- Det må bare få en avslutning. - Ja, hele...
Hele sirkuset rundt deg.
Jeg kan ikke forestille meg... Ble han nervøs?
Kan han bli det det?
Gi deg.
Det er mye ved ham jeg ikke forstår.
Det hadde det vært betryggende å vite at "Spock" kan bli nervøs.
Det er første gang jeg har trukket meg fra noe.
Men det er også første gang jeg har gjort noe foran publikum.
Alene hadde jeg presset meg selv mer. Eller kanskje jeg bare er dårlig.
Men jeg gjorde i det minste et forsøk.
TRE MÅNEDER SENERE
Takk for at dere ville møte oss igjen.
Det lukter spesielt her. Er det malingen?
Ja, det lukter nymalt.
Spisestue med bokhyller.
Hva skriver jeg under på? "Kjøper godkjenner gjennomgang."
Alex har gitt meg lov til å stile ett møbelspørsmål.
Jeg har alltid villet kjøpe et hus, men jeg har ikke hatt energi til det.
Sanni blir glad, og det er mange steder å klatre i Vegas.
En stor sofagruppe her. Eller en sofa og to stoler.
Dette kan bli en bardisk.
Jeg kunne sovet på gulvteppet. Men...
Alex var en tosk. Jeg strevde med målebåndet -
- mens han fortalte meg hvor teit jeg så ut.
Han tilbød ikke å hjelpe, eller var særlig snill.
Så nå har alt gått i vasken.
Lykken i hjemmet er ikke-eksisterende.
- Du er sint, men det slår sprekker. - Nei.
- Jo. - Jeg er sint ennå.
- Jeg ser at du er sprekkeferdig. - Nei.
- Du sprekker nå. - Nei, det gjør jeg ikke.
- Det er besluttsomhet. Og hat. - Ja, ja.
Oi...
Det er veldig stort og bredt.
Det er veldig dypt.
La oss se etter noe mindre.
Der er et til 400 dollar. Det er oss!
Det er perfekt. Det er tilstrekkelig.
- Vi har kjøleskap. - Suksess.
Klarer du det?
Vi har hatt en tøff periode etter Yosemite.
Alex er ikke flink til å snakke om følelser.
Som: "Jeg vet jeg er sur, men jeg gidder ikke å finne ut hvorfor."
Jeg er tålmodig, men har også selvrespekt.
Når jeg blir sint, skrur han helt av.
Hvordan lager man kaffe? Man bruker filter.
Det er det sunneste og mest stabile forholdet jeg har hatt.
Se der. Det eneste i skapet.
Jeg er flinkere til å snakke. Sanni sier selv at jeg har blomstret.
Det ser ikke bra ut. Skal vannet presses igjennom?
Hei! Jøye meg!
Er det sånn det er å være huseier? Frokost og kaffe hver morgen?
Jeg skjønner det ikke. Skal kaffen nedi her?
Men hun ser annerledes på det.
Sanni lever for å være lykkelig.
Hun vil omgås folk som støtter henne, og hun vil ha det gøy.
For meg handler det om prestasjoner.
Alle kan være lykkelige og kose seg.
Men det skaper ikke noe godt i verden.
Ingen oppnår noe stort ved å være lykkelig og kose seg.
Man ønsker ikke å stå i veien for andre sine mål.
Det er vanskelig for meg å forstå hvorfor han vil dette.
Men det er hans drøm, og han ønsker det ennå.
Det handler om å være en kriger. Saken er ikke det viktigste.
Du følger din egen vei, og det skal du gjøre utmerket.
Man overvinner sine frykter, fordi målet krever det.
Det er en krigers ånd.
Frisoloering er nært knyttet krigerkultur.
Man fokuserer på noe 100 prosent når livet står på spill.
VÅR 2017
Det jeg ga opp på i høst, var høyrefoten på denne kanten.
Jeg skal legge vekten på foten og stole på den.
Jeg ville ikke at livet mitt skulle stå og falle på den ene foten.
Men kanskje jeg finner ut av det.
Dette er det viktigste ved det hele.
Det er interessant. Klatrer man med tau, er det ikke det.
Det er bevegelsene mine.
Jeg vet ikke...
Han er kun trygg foran kamera eller tilskuergrupper -
- når han føler seg selvsikker.
Det har vært problemet for denne filmen siden starten.
Tilstedeværelsen vår spiller inn. Men forrige gang snudde han.
Han følte ikke at han måtte gjennomføre på grunn av oss.
Det sa meg mye.
Det var betydningsfullt.
Vil du helst at vi ikke filmer det?
Nei. Det er viktigere for meg å gjennomføre det -
- enn at det blir filmet.
Du kan alltid si stopp.
Det vet jeg. Jeg kan gjøre det som jeg vil.
Det er selvsagt en mulighet. Men det ville vært synd for alle.
Om du våknet i morgen og tenkte: "Det er ikke så viktig for meg."
"Jeg føler meg ikke klar."
Ja, selvfølgelig. Jeg kunne godt gitt opp.
Men det har jeg ikke lyst til.
Med så mange folk rundt må jeg forberede meg bedre.
Jeg skal ha så god kontroll -
at det er enkelt, selv om masse folk ser på.
"Se her!" Og så bare gjør jeg det.
Første bevegelse. Hold til venstre, spre beina.
Andre bevegelse: Stol på høyrefoten, hånden opp.
Åtte: Litt nedi, fort opp.
Ni: Hold deg utenfor ruten ned.
Bevegelse 26: Len deg tilbake, venstrehånd griper.
Høyrefot på den lille kanten. Venstrefot mot veggen.
Venstrehånd i "øret", bytt fotfeste.
Venstrefot inn i sprekken, høyrehånd ned.
Venstrehånd inn i sprekken, enten knyttet eller flat.
Ned i knestående, høyrehånd krysser under.
Høyrefot på en flat kant. Venstrefoten trår rundt.
Høyrefot løftes høyt bakover for å komme rundt hjørnet.
Venstrefot på "hornet" høyrehånd i lommen.
Venstrefot rundt hjørnet. Press rundt.
Og gripe lavt med høyre hånd.
Venstrehånd til den andre kanten. Bytt fotfeste, og du er der.
Viktig å tenke på: Trå hardt, stol på føttene.
"Stol på" er understreket med to utropstegn. Punktum.
"Autopilot."
UELI STECK FALLER I DØDEN
Det er ikke så rart at Ueli døde.
Han gjør alltid sprø, farlige saker. Men jeg trodde han ville overleve.
UELI STECK DØR NÆR EVEREST
Ueli snakket om å så vidt ha marginene på sin side.
Jeg har alltid prøvd å unngå det.
Men da vi snakket om Freerider, tenkte jeg:
"Kanskje det er en rute jeg kan klare på en god dag?"
UELI STECK DØDE 30. APRIL
Han hadde tydeligvis ikke en god dag.
Etter at Ueli døde rettferdiggjorde Alex det.
Han ristet bare på skuldrene. "Ja. Det kan skje."
Jeg snakket lenge med Alex om det. "Hva om du dør?"
"Hva om du dør, som Ueli?"
Ueli og konen hans Nicole hadde et fint forhold.
De klatret sammen.
Alex sa en gang: "Hva hadde hun forventet seg?"
Jeg svarte: "Hva mener du?"
"Jeg er Nicole, Alex. Jeg forventer ikke det!"
Mange har omkommet.
Alex har størst sjanse for å omkomme.
Men jeg vet at han vil gjøre det. Jeg skal hjelpe ham forberede seg.
Nei!
Hvis han frisoloerte der og døde, -
- og jeg ikke hadde hjulpet ham, ville det vært tøft.
Jeg er en av de som kan hjelpe ham best.
Han sa at han hadde en fornemmelse av at det nærmet seg.
Det er en sjanse for at han gjør det i morgen.
Det er fjernstyrte kameraer, vi skal være ute av syne for Alex.
Alle vet hva de skal gjøre hvis noe går galt.
Josh, hvem skal Mikey ringe til?
Ring nødsentralen.
Vi setter det i gang og forteller det vi vet.
- En fjellklatrer. - Ja.
OK. Ingen feil i morgen.
Jeg er redd for at det skjer noe i morgen.
At Alex' eksistens vil opphøre.
Jeg må forberede meg på det utfallet -
- og innse at det er en reell mulighet.
Pokker...
- Du lovet å være på beina. - Er tiden inne allerede?
Du trenger ikke reise deg, så lenge du sitter.
- Du kunne bare dratt. - Nei, nå drar jeg aldri.
OK, kjør forsiktig.
Farvel. Vi sees senere.
Jeg bad henne ikke om å dra.
Men jeg tror at hun forstår at det er lettere for meg om hun drar.
Det med å si farvel... Vi sees jo sikkert om fem dager.
Det er bare farvel for et par dager.
Man får en urovekkende tanke i hodet...
Ikke la det være vår siste klem.
Jeg burde ikke tenke sånn.
"Hva hvis det skjer noe?"
"Tenk hvis jeg aldri ser ham igjen?"
"Hvorfor vil du gjøre dette?"
"Det er fullstendig galskap."
- Kan du høre meg, Jimmy? - Jimmy her.
Han har akkurat begynt å klatre.
Det er veldig glatt akkurat der.
Det var her han ga seg sist.
Kan du høre meg, Mikey? Dette er Jimmy.
Hei, Jimmy. Mikey her.
Kan du si når han er forbi klippene?
Han er forbi.
Er han forbi?
Ja, han er nesten ved Half Dollar.
Han klatrer fort.
Ja, Jimmy, han ligger selvsagt foran skjema.
Hvor langt er han fra Mammoth?
Han er ved Half Dollar nå.
Klokken er 06.21. Han er nede ved Heart Ledge.
Han er rett ved et hengetelt.
De er våkne og følger med.
"Her kommer Honnold." Milde himmel.
Det er en fyr i kaninkostyme.
Nå reiser personen seg. Ja, det er en hale.
Personen har en hale og enten et kylling- eller kaninhode.
Det er en enhjørning.
Seriøst, hvem driver med sånt?
Det har jeg aldri sett før på El Cap.
Alex er allerede på vei videre.
OK. Han klatrer inn i Hollow Flake kl. 06.49.
Han har klatret ned til Hollow Flake og er i den nå.
På Freerider er det en sprekke hele veien til toppen.
Som er hva? 760 meter lenger oppe?
Det er verdens mest fabelaktige bergsprekk.
Doug, dette er Jimmy. Har han kommet til Monster?
Ja, han er der nå.
Han er nesten gjennom.
Nå kommer han opp.
Nå er han på høyde med Spire.
Er alle sammen klare?
Sam og jeg står ved foten av fjellveggen.
Jeg tror han er 15 minutter unna Boulder Problem.
Han gjorde akkurat karatesparket.
Han klarte det.
Sånn ja...
- Det er helt sykt. - Vilt.
Han klarte det.
Han passerte akkurat Boulder Problem.
Han er sikkert utrolig gira.
Det er fantastisk å ha kommet forbi klippene og Boulder Problem.
- Så er det Enduro? - Ja, nå er han i Enduro.
Jeg fatter ikke at dere klarer å se på det.
Jeg vil ikke... Jeg vil ikke. Nei, nei, nei.
Herregud.
- Han er veldig utsatt. - Veldig.
Rundt hjørnet der er den mest utsatte delene på hele El Cap.
Et skritt ut, og så er det bare avgrunn.
Hei, kompis.
Dette er den beste dagen i Alex sitt liv.
Jeg vet ikke... Det har ikke jeg.
Jeg er ferdig. Dette gjør jeg ikke igjen.
Nei.
Nå er det overstått.
Herregud... Han klarte det!
- Herregud... - Helt utrolig!
Jeg tror ikke mine egne øyne.
Herregud.
Godt å se deg igjen. Jippi!
Herregud...
Veldig fornøyd.
Det føltes utrolig bra. Helt sykt.
En gigantisk bør er løftet av mine skuldre.
Det må jeg innrømme.
Veldig fornøyd.
- For en reise. - Ja!
Etter å ha drømt om dette i åtte år... "San-san" ringer.
Hallo?
- Jeg er veldig fornøyd. - Det er en underdrivelse.
Jeg har aldri smilt så bredt. Ikke si noe...
- Jeg vil se det. Jeg vil se smilet. - Ja, jeg vet det.
Jeg ville bare gråte, og jeg trodde ikke det skulle skje.
Jeg var helt...
Jeg er også på gråten. Det er veldig følelsesladet.
Du får meg til å gråte, "San-san". Claire sier "gråt".
Filmen blir nok bedre av det, men jeg vil ikke. Eller jo, men...
- Jeg er så glad. - Herregud...
- Jeg er så lykkelig. - Ja...
Jeg er så glad.
OK. Vi sees om seks timer eller noe.
- Vi sees. - Ja. Jeg elsker deg.
- Tusen takk. - Jeg elsker deg også.
Jeg setter så stor pris på deg, og er utrolig stolt.
Fjellet så ikke så skremmende ut i dag.
Det så og føltes helt likt.
Det føltes likt, jeg hadde bare ingen ryggsekk.
Jeg glemte tauet mitt. Det føltes godt.
Jeg er glad det ble som jeg håpet. Jeg gikk ikke på akkord med noe.
Det føltes godt.
Hva skal du gjøre nå, Alex?
- Trene med "hangboard". - "Hangboard"?
En normal person ville nok tatt ettermiddagen fri.
3. JUNI 2017 BLE ALEX HONNOLD DEN
FØRSTE TIL Å FRISOLOERE EL CAPITAN
DET TOK TRE TIMER OG 56 MINUTTER
- Takk for at du var med meg. - Jeg er stolt av deg.
Det var bra du ikke falt i døden. Jeg er glad det er overstått.
Herregud, er du her?
Jeg er så glad på dine vegne. Du klarte det. Og nå er du ferdig.
Noen av dine forgjengere snudde ikke da de burde gjort det.
Kanskje jeg ikke trenger å presse på mer.
Nå leser sikkert en unge om dette og tenker: "Hva er større enn det?"
Noen kommer til å gjøre noe større og kulere.
Jeg vet ikke om det blir meg. Kanskje. Jeg vet ikke.
TIL MINNE OM FRANK TAIPING CHIN, ANN KRCIK OG UELI STECK
Tekst: Oddbjørn Stakkestad Lie www.btistudios.com